Dmitro Losievs, Ukrainas desanta karaspēka vada komandieris, kurš pirms kara strādāja par medicīniskā aprīkojuma inženieri konstruktoru, kopš aizvadītā gada marta Latvijā ārstē smagu ievainojumu.
No kara sākuma, kad Dmitro brīvprātīgi pieteicās armijā, kaujas laukā līdzās traģiskiem notikumiem viņu atšķirībā no daudziem citiem cīņu biedriem, kuri krituši no agresoru lodēm, ir pavadījusi veiksme – pirmkārt, viņš nenokļuva okupantu gūstā, kaut iespējamība bija liela, un, otrkārt, Dmitro pēc mīnu šķembu trāpījumiem kājās un rokās, bet vissmagāk tieši labās rokas nervu pinumā, nokļuva pie profesionāli augsti vērtētā mikroķirurga Mārtiņa Kapicka, kurš operējis ne vienu vien Ukrainas karavīru. Dmitro roka tagad kustas, kaut ne pilnībā – iespējams, viņam būs nepieciešama vēl kāda operācija. Taču viņš ļoti cer pēc iespējas ātrāk atgriezties Ukrainā, lai palīdzētu atbrīvot savu zemi no Krievijas okupantiem, bet, ja rokas kustības tomēr neizdosies pilnībā atjaunot, tad viņa nodoms ir strādāt par instruktoru, lai apmācītu ukraiņiem konkrētas iemaņas kaujas laukā.
Kā sākās jūsu ceļš uz kaujas lauku?
D. Losievs: 2014. gada notikumus es ignorēju: domāju, ka tie uz mani neattiecas un cik labi, ka Odesa, kur dzīvoju, ir tālu no Doneckas, Luhanskas un Krimas. Bet 2022. gada 24. februārī mana egoistiskā attieksme strauji mainījās, jo sapratu, ka malā stāvēt vairs nav iespējams. Nekavējoties iesaistījos brīvprātīgo kustībā Odesā – gatavoju maskēšanās tīklus, palīdzēju izvietot smilšu maisus Odesas aizsardzībai, pabeidzu militārās medicīnas kursu un devos uz kara komisariātu, lai brīvprātīgi mobilizētos.
Kara komisariātā man prasīja, vai esmu gatavs karot. Atbildēju, ka esmu gatavs, un pēc kāda laika man piezvanīja un teica: gaidām!
Mani un citus brīvprātīgos nosūtīja uz mācību daļu, kur mēs izgājām apmācību kara laikā nepieciešamajās specialitātēs. Tajā brīdī no karaspēka daļām, kuras atradās kaujas laukā, bija konkrēts pieprasījums: lūk, nepieciešami tik un tik kājnieki, ložmetējnieki un citi kara speciālisti.