Padomju Savienībā jau kopš pašiem tās pastāvēšanas sākumiem atskurbtuves bija tikpat neatņemama dzīves sastāvdaļa, kā 1. maija vai 7. novembra lielo svētku svinēšana un piedalīšanās demonstrācijās. Šīs ļoti savdabīgās speciālās iestādes bieži atainotas satīriķu darbos un kinofilmās. Nonākšana tādā iestādē skaitījās absolūta kauna lieta, un attiecīgie “klienti” par savu pārkāpumu, proti, atrašanos sabiedriskā vietā dziļā reibuma pakāpē, allaž kopumā samaksāja itin dārgi.
Jau kopš cariskās Krievijas laikiem
Avotos var atrast informāciju, kas liecina par to, ka atskurbtuve kā pilnībā oficiāla valsts iestāde ir tipisks krievu izgudrojums, un pirmās atskurbtuves cariskajā Krievijas impērijā parādījušās 1902.–1903. gadā – vispirms Kijivā, Saratovā un Jaroslavļā. Tās bija nelielas nakts patversmes uz ielas atrastiem smagi dzērušajiem, un tur viņi varēja vārda vistiešākajā nozīmē atpūsties, ziemas apstākļos arī reāli sasildīties un neriskēt kļūt par aplaupītāju upuriem. Šādas iestādes no sava budžeta uzturēja pilsētas pašvaldība un noteiktā apmērā arī privātie ziedojumi.
Esot zināms, ka vispazīstamākā pirmspadomju atskurbtuve 1904. gadā atvērta Tulā, un to bija ierīkojis vietējais ārsts Fjodors Arhangeļskis, piesaistot tikai un vienīgi pilsētas līdzekļus. Iestādei bijis arī salīdzinoši cilvēcisks nosaukums – “Patversme ieskurbušajiem”. Vārdu sakot, nekā personīga un nekā apvainojoša vai pazemojoša, varbūt pat gluži otrādi – reāla labdarība. Šajā konkrētajā iestādē bijušas divas nodaļas: ambulance alkoholiķiem un vairākas istabas, kur uz laiku speciālā uzraudzībā varēja izmitināt viņu bērnus, ja nebija neviena cita, kurš varētu uzņemties šīs rūpes. Vēstīts, ka iestādes štata darbinieki bijuši kučieris un feldšeris, kuru pienākums bijis apbraukāt pilsētu, savākt visus patstāvīgi pārvietoties vairs nespējīgos piedzērušos nelaimes putnus un vēlāk attiecīgi ar viņiem nodarboties.