Neilgi pirms Jāņiem izdevniecībā "Latvijas Mediji" iznāca Zanes Krēsliņas grāmata "Saki man, ka esmu tieva", kurā viņa dalās personīgā pieredzē par stereotipu un diētu negatīvo ietekmi. "Šī grāmata ir mans vēstījums katrai sievietei, kura cietusi no nelielām vai lielākām ēšanas problēmām. Tā ir stāsts par ceļu līdz veselīgām attiecībām ar ēdienu, ķermeni un svaru," saka autore.
Par ēšanu – pareizu vai nepareizu – nekad neesmu domājis. Vienkārši vienmēr esmu ēdis visu, ko vēlējies, un būtiskas svara izmaiņas vai citas problēmas neesmu pamanījis. Varbūt tādi gēni, varbūt mums, vīriešiem, nav tik augstas prasības pret savu ķermeni kā sievietēm. Dabā tā iekārtots, lai dzīvotu, ir jāēd! Šķietami elementāri, taču mūsdienu civilizētajā pasaulē, kad ir tik daudz dažādu pārtikas produktu, cilvēku attiecības ar ēdienu nereti veidojas sarežģītākas, nekā tām vajadzētu būt. Ēšanas paradumu pētījumi atklājuši, ka vairāk nekā astoņdesmit procenti daiļā dzimuma pārstāvju uz stresu reaģē pārāk emocionāli – ar negausīgu ēšanu, tādējādi cenšoties apēst nogurumu, dusmas, psiholoģiskās traumas un iekšējā tukšuma sajūtu. Bieži šie paradumi nāk līdzi no bērnības.
Zane, kā tev pagāja bērnība?
Es esmu rīdziniece. Visa līdzšinējā dzīve ir pagājusi Rīgā, vien pēdējos gados ar ģimeni esam pārvākušies dzīvot uz Ādažiem. Man ir divi vecāki brāļi Viesturs un Raimonds. Bērnībā es nedomāju, ka rakstīšu grāmatas, kur nu vēl par šādām, ar ēšanu saistītām tēmām. Bet laika gaitā pamazām tiku līdz ēdienam, gan vērojot apkārt notiekošo, gan pašai nonākot dažādās situācijās. Sanāca arī mazliet pabaudīt lauku dzīvi, bet tolaik tā man ne visai gāja pie sirds. Man bija divi lauki, uz kuriem vasarās vajadzēja braukt teju labprātīgi – piespiedu kārtā. Vieni Ķekavā, kur nācās ravēt dobes, otri – Smiltenē, kur strādāt man gan nelika, bet abās vietās bija šausmīgi garlaicīgi. Tur nebija pilnīgi nekā, kas mani varētu ieinteresēt, – lasīju gliemežus, kurus izbarot vistām, plūcu pienenes, kuras atdot govīm, un meklēju nogatavojušās zemenes.