"Atkal mēs stāvam jauna gada sliekšņa priekšā un pēc nedaudz minūtēm, baznīcu zvaniem dimdot, būsim jau to pārkāpuši, atstādami aiz muguras 1939. gadu. Visi Latvijas valsts mūža gadi ir bijuši darba un darba cīņas gadi. Pēdējais gads arī tāds bija, atšķirdamies no iepriekšējiem ar sajūtamāku straujumu, skarbumu un asumu, ar uzdevumu daudzumu, dažādību un neparastību," sagaidot jauno, 1940. gadu, teica savā uzrunā Valsts un Ministru prezidents Kārlis Ulmanis. Nākamais gads, tiesa, izrādījās negaidīti skarbs tautai, valstij un arī pašam prezidentam.
1939. gada beigās gandrīz visa Eiropa jau bija pārņemta ar Otrā pasaules kara vētrām. Latviju tās it kā bija apgājušas, tomēr kara elpa jau bija jūtama. Saskaņā ar 1939. gada 5. oktobra līgumu mūsu zemē, līdzīgi kā abās pārējās Baltijas valstīs Lietuvā un Igaunijā, bija izvietojies padomju armijas kontingents un visas trīs valstis savu neatkarību jau daļēji bija zaudējušas. Bija jaušams, ka gaidāms kas nopietnāks…
Vāciešu izceļošana – ļaunumu vēstošā ilūzija
Tas, ka briest kāds tumšāks ārpolitisks negaiss, domājošiem ļaudīm kļuva skaidrs pēc tam, kad Latvijā dzīvojošajiem vācbaltiešu izcelsmes pilsoņiem piespiedu kārtā lika izceļot uz Vāciju. Neapšaubāmi, ka Molotova–Ribentropa pakta noslēgšana un Baltijas valstu iekļaušana padomju ietekmes sfērā veicināja Vācijas lēmumu faktiski piespiest šos cilvēkus doties prom no savām dzīvesvietām uz jaunu zemi, šajā gadījumā Vāciju. Jāsaka gan, ka vietējo vāciskas izcelsmes Latvijas pilsoņu vēsturiskā pieredze par padomju varas valdīšanu nebija pozitīva – 1919. gadā Pētera Stučkas lielinieku valdība vāciešus grasījās vienkārši fiziski iznīcināt, un to viņi atcerējās...
"Vēl poļu un vācu karš nebija beidzies, kad Rīgā vācu aprindās sākās valodas par Igaunijas un Latvijas vāciešu repatriēšanos uz Vāciju. Sākumā tās izklausījās pēc baumām, bet baumu patiesīgumu drīz apstiprināja Vācijas valdības oficiāls priekšlikums Latvijas valdībai par visu Latvijā dzīvojošo vācu tautības pilsoņu repatriēšanos, arī Latvijas pavalstnieku," tā savās atmiņās raksta toreizējais sabiedrisko lietu ministrs Alfrēds Bērziņš.