Pēdējo gadu pētījumi atklāj, ka Latvijas bērnu un jauniešu lasītprasme arvien pasliktinās, un šķiet, ka beidzot satraukums par to neaprobežojas ar kultūras aprindām vien.
Lai saprastu, ko darīt situācijā ar bērnu un jauniešu lasītprasmi, uz sarunu aicināju Latvijas Nacionālās bibliotēkas Bērnu literatūras centra vadītāju SILVIJU TRETJAKOVU, Kultūras ministrijas (KM) Kultūrpolitikas departamenta Nozaru politikas nodaļas eksperti LĪGU BUŠEVICU, Izglītības un zinātnes ministrijas (IZM) Izglītības departamenta direktora vietnieku izglītības kvalitātes vadības un digitālās transformācijas jomā EDGARU PLĒTIENU, Latvijas Grāmatniecības padomes un Grāmatizdevēju asociācijas priekšsēdētāju RENĀTI PUNKU, pirmā Siguldas bērnu un jauniešu literatūras festivāla organizētāju DACI KRECERI-VULI, kā arī dzejnieci, tulkotāju, līdz 2024. gada pavasarim VKKF literatūras nozares eksperti INGMĀRU BALODI.
Skolotāju un vecāku iesaiste – kritisks jautājums
L. Kusiņa-Šulce: – Visi šeit pulcējušies zinām, ka stāvoklis, bez liekiem pārspīlējumiem, ir tiešām slikts. Vai varu lūgt, lai katrs pasakāt pāris punktu par to, kas, pēc jūsu domām, ir tā cēloņi?
R. Punka: – Par šo jautājumu mēs kopā ar KM esam mēģinājuši veidot plašāku sarunu vismaz kopš 2010. gada, jo gan lasītprasme un attieksme pret lasīšanu, gan grāmatas loma izglītības procesā ir pakāpeniski samazinājusies gadu gadiem, un mēs esam vienmēr centušies atgādināt, ka tas tomēr ir viens no stūrakmeņiem, uz ko izglītība balstās. Otra lieta – mainoties pasaulei, sociālajai uzbūvei, parādījušies arvien jauni un jauni kārdinājumi, izklaides iespējas, un virzība uz patērnieciskumu, kas vērojama ne jau tikai Latvijā, būtiski ietekmē, jo samazinās vēlme pašam aktīvi iesaistīties procesos. Turklāt tagad jau izaugusi vesela vecāku paaudze, kas neapzinās lasīšanas lomu un nozīmi, un arī skolā pieredze ne vienmēr bijusi pozitīva un pietiekami plaša, līdz ar to atbalsts lasīšanai kā vērtīgai nodarbei kļuvis mazāks nekā agrāk. Izdevējiem – un ne tikai Latvijā – raizes dara tas, ka pēc pandēmijas ir ļoti pieaugusi sociālo tīklu ietekme uz jauniešu izvēlēm un kultūras patēriņu, jo mēs redzam, ka pat tie jaunieši, kas lasa grāmatas, to vairs nedara savā dzimtajā valodā.
S. Tretjakova: – Mēs ar izdevējiem strādājam kopā tiešām ļoti sen, pieminēšu tikai vienu punktu: kad 2011. gadā ekonomiskās krīzes situācijā no valsts lasīšanas veicināšanas programmai tika piešķirta precīzi nulle latu, rakstījām 11 ministrijām, tāpat – tiesībsargam, kurš atzina, ka tas tiešām ir bērnu tiesību pārkāpums. Bet nekas jau nav mainījies, un tas ir pats nožēlojamākais, ka tik ilgus gadus mums acīmredzot nav izdevies atrast dzirdīgas ausis.
Kā jau Renāte teica – mēs Eiropā neesam unikāli. Tikko atgriezos no konferences Eiropas Komisijā, un tur secinājumi bija līdzīgi. PIRLS (Progress in International Reading Literacy Study; starptautisks lasītprasmes novērtēšanas pētījums. – Red.) projekta vadītājs Dirks Hasteds uzsvēra, ka svaigākais pētījums nācis ar vislielāko kritumu rādītājos, kāds nekad iepriekš nav bijis, arī vecāku loma kļuvusi ļoti neskaidra. Praktiskajās debatēs mēs piedalījāmies grupā "Lasīšanas un literatūras pedagoģija", un tās galvenie secinājumi bija, ka skolotājiem trūkst zināšanu par aktuālo bērnu un jauniešu literatūru, nepieciešams iesaistīt pašus skolēnus izvēlē, vajadzīga pieeja daudzveidīgai literatūrai un lasīšanas veicināšanas programmām.
Kas var palīdzēt? Sadarbība starp lasīšanas veicināšanas organizācijām tieši skolā, kultūras sektoram jāstrādā kopā, un vajag lielāku ES iesaisti lasīšanas veicināšanas politikā, lai būtu platforma, kurā savstarpēji dalīties pieredzē.
L. Buševica: – Man ļoti gribētos popularizēt daiļliteratūru kā mācību literatūras kategorijai līdzvērtīgu resursu, jo tā attīsta daudzas prasmes, kas definētas arī izglītības standartā, – radošumu, sociāli emocionālās prasmes, spēju saprast sevi un citus, radošāk atrisināt dažādus uzdevumus, tādēļ ilgtermiņā gribētos skatīties uz literatūru kā nozīmīgu resursu, kas būtu klātesošs izglītības procesā. Strādāt ar ģimenēm, skolām, lai atgūtu lasošo auditoriju, un īpaši pievērst uzmanību tam, ko varam darīt ar lasīšanas veicināšanu pirmsskolas izglītības periodā.