20. oktobrī Jaunajā Rīgas teātrī pirmizrādi piedzīvos režisora Aika Karapetjana un dramaturģes Justīnes Kļavas iestudējums "Fēlikss, Anatolijs un Ilona". Traģikomēdija vēsta par izmisīgiem centieniem pielāgoties mežonīgajiem deviņdesmitajiem, nezaudējot ideālus. Par ideāliem gan toreiz, gan tagad "Latvijas Avīze" uzrunāja aktrisi Baibu Broku.
Vai bijāt garīgi gatava atgriezties izrādē par pagājušajiem deviņdesmitajiem gadiem?
B. Broka: Vairāk gan esmu no tiem, kuri cenšas dzīvot tagadnē un skatīties uz priekšu, manī nav kaislības lūkoties atpakaļ, tomēr, lai pārcilātu bijušo, izmantoju katru iespēju, kas tiek piedāvāta no ārpuses. Izrāde skatītājiem un arī mums pašiem piedāvā atskatīties, kas tolaik politiskā ziņā notika valstī. Tā bija ārprātīga sadzīve, kurai visi gājām cauri, bet bijām jauni. Patiesībā tie bija mūsu vecāki, kuri dzīvoja daudz apjēgtāku dzīvi, un laiks pret viņiem bija daudz skarbāks, viņi pieredzēja lielāku atšķirību. Protams, kaut ko jau tolaik nojautu, bet diezgan apzināti stūmu perifērijā, jo nebija patīkami vērot, kā mainās sistēma, ieraudzīt, kā ar savu skarbo realitāti – naudas trūkumu, apšaubāmiem biznesiem, kooperatīviem – Latvijā ienāk kapitālisms. Atgriešanās 1995. gadā atsauca veselu atmiņu gūzmu. Izrāde situāciju aptver plašāk, bet pati tolaik kopā ar kursabiedriem Andri Keišu un Kasparu Znotiņu mācījāmies, bijām otrā vai trešā kursa studenti un mūsu dzīve pagāja savā kosmosā, izolācijā – darbā, mēģinājumos un studijās Kultūras akadēmijā un "Zirgu pastā". Iespējams, tolaik nemanīju daudz no sabiedrībā notiekošajām skarbajām pārmaiņām. Man nekā netrūka un savu nabadzību neizjutu asi, jo bija interesantas studijas un darbs.
Izrāde ir nedaudz grotesks tā laika atainojums.
Es to ieteiktu skatīties ļoti atvērti, ar maksimālu iejūtību un humora izjūtu, kas būs nepieciešama, lai no teju dokumentāliem pagātnes dzīves notikumiem varētu abstrahēties, tos jau vairs nekas neizmainīs.