“Tie, kuri uzzina, ka viņi sevi nogalinājuši iepriekšējās dzīvēs, ātri nonāk pie apjausmas, ka pašnāvība ir ļoti attālināta no dzīves problēmu atrisināšanas, tā ir vardarbīga glābšanas riņķa sagraušana. Ja vien pašnāvnieks spētu tikai apjēgt tā rezultātā tapušo grūtību pieaugumu, kam jāienāk nākamajā dzīvē, pašnāvības nekad nebūtu.”
Džo Fišers pagājušā gadsimta 70. gados iemantoja kvalitatīva kanādiešu žurnālista reputāciju. Viņš uzaudzis mēreni apmātu kristiešu fundamentālistu ģimenē, taču kļuvis dumpīgs, pakāpeniski aizvien vairāk aizrāvies ar austrumu reliģijām, kamēr, visbeidzot, nostabilizējies dzīvē kā atzīts paranormālo parādību pētnieks un komentētājs plašsaziņas līdzekļos. Piemēram, pamatīgi iepazīstot “transa kanālu” praksi, viņš publiski atteicās no sava profesionālā skepticisma, līdztekus vēl neglābjami iemīloties kādā garīgajā būtībā, kas rezultātā kļuva par īstenu apmātību, kura noveda viņu uz ļoti bīstama ceļa.
Gala iznākums zināms
To cilvēku vidū, kuri pietiekami nopietni izturas pret medijiem un tā dēvēto čenelingu un no sirds tic dažādu iemiesotu būtību eksistēšanai, tomēr nav daudz tādu, kuri būtu gatavi atzīt, ka tādas būtības varētu būt arī meļi un manipulatori, turklāt mērķtiecīgi un ļaunprātīgi. Rakstnieks Maikls Preskots uzskata, ka pastāv gluži noteikta paranormālo parādību tumšā puse jeb tā dēvētie “badīgie spoki”. Un saistībā ar satikšanos ar badīgajiem spokiem neesot traģiskāka stāsta par to, kas savulaik noticis ar Džo Fišeru, kurš 2001. gada 9. maijā 53 gadu vecumā beidza dzīvi pašnāvībā, Kanādas ielejā Elorā nolecot no kaļķakmens klints. Tiesa, virkne viņa kolēģu pauduši, ka patiesībā tā tomēr esot bijusi slepkavība...
Neilgi pirms nāves Fišera pēdējā publicētā grāmata “Sirēna aicina badīgos spokus” bija pētījums par čenelingu un garīgajiem medijiem, un izdevējs to bija raksturojis kā “aizraujošu ceļojumu tumsas un māņu valstībā”, bet šajā gadījumā mēreni dīvainu pavērsienu piešķirot tas, ka Fišers vienā no saviem pēdējiem vēstījumiem galvenajam redaktoram Patrikam Hjuigam esot pavēstījis: gari, kurus viņš esot neglābjami saniknojis ar šīs grāmatas uzrakstīšanu, turpinot gādāt viņam nepatikšanas.
Savukārt britu rakstnieks Kolins Vilsons atzinis, ka Fišers bijis ļoti jautrs un normāls cilvēks un neviens, ieskaitot pašu Vilsonu, nekad nespētu iedomāties, ka tāds varētu beigt dzīvi pašnāvībā. Tostarp Vilsons arī apgalvojis, ka Fišers ticējis dzīvei pēc nāves un teorijai par reinkarnāciju. Saistībā ar to Vilsonu mazliet bažīgu darījis tas, ka Fišers acīmredzami bijis pārliecināts: pašnāvība atstās visu savās vietās, tikai tagad ar jaunu, citu problēmu komplektu. Grāmatā “Apsvērumi par labu reinkarnācijai” Fišers pats rakstījis: “Tie, kuri uzzina, ka viņi sevi nogalinājuši iepriekšējās dzīvēs, ātri nonāk pie apjausmas, ka pašnāvība ir ļoti attālināta no dzīves problēmu atrisināšanas, tā ir vardarbīga glābšanas riņķa sagraušana. Ja vien pašnāvnieks spētu tikai apjēgt tā rezultātā tapušo grūtību pieaugumu, kam jāienāk nākamajā dzīvē, pašnāvības nekad nebūtu.”