Paši jakuti šo milzīgi lielo un ārkārtīgi grūti pieejamo rajonu dēvē par Eljuju Čerkečehu jeb Nāves ieleju, allaž cenšoties tam pat nepietuvoties. Jo tur pirms daudziem gadsimtiem iesākušās un joprojām mēdz notikt ļoti dīvainas un pilnībā neizskaidrojamas parādības.
Ugunsbumbu lietus
Jakutu (mūsdienās šī Krievijas sastāvā esošā teritorija no Jakutijas pārdēvēta par Sahu, taču tur mītošie cilvēki joprojām ir tie paši jakuti) leģendas pauž par kādu ļaunu milzi jeb dēmonu, vārdā Vots Usumu Tongs Duraije, kas aptuvenā tulkojumā varētu nozīmēt “Zemi caurdūrušais, caurumā paslēpies un visu visapkārt iznīcinošais ļaundaris”, un viņš ir tas, kurš “izplata sērgas” un “palaiž ugunīgas bumbas”. Savukārt apkaimes vecākie iemītnieki zina stāstīt par kādu baisu senatnes katastrofu, kas šajā vietā notikusi pirms daudzām simtgadēm. Reiz debesīs sākusi skanēt apdullinoša dārdoņa, pēc kā izcēlies iepriekš nepieredzētas jaudas negaiss un vētra – zibsnīja zibeņi, mežā izcēlās ugunsgrēks, zemi viscaur pārklāja necaurredzama tumsa. Pēc tā, kad šī tumsa beidzot izklīda, pamatīgi izdedzinātās teritorijas pašā vidū bija uzradusies milzīga kupolveidīga “dzelzs māja”, un tā bijusi ļoti augsta, pilnībā gludām ārsienām, bez logiem un bez durvīm. To tagad varēja saskatīt jau no ļoti liela attāluma. Lielākie pārdrošnieki, kuri sadūšojās doties uz turieni un aplūkot visu tuvāk, atpakaļ tā arī neviens neesot pārnākuši.
Vārdu sakot, pagāja gadu simteņi, noslēpumainā “māja” pamazām iegrima mūžīgajā sasalumā, tādējādi it kā sarūkot augumā, bet tostarp tas atklāja, ka tās pašā kupolā tomēr ir kaut kāda lūka, no kuras lejup ved vītņkāpnes. Nezin kāpēc izplatījās runas, ka tajā gadījumā, ja pa šīm kāpnēm tomēr sadūšojas nolaisties lejā, var nokļūt savdabīgā gredzenveida galerijā ar neskaitāmām dzelzs istabām. Kopš laika šo vietu vietējā izloksnē sāka dēvēt tikai par Heldjūzu jeb “dzelzs namu”.