Norvēģu alfari, dāņu un zviedru elvi, anglosakšu gnomi un elfi, vācu albi, kā arī gudrajie, zintnieki, magi, metālkalšanas meistari, maģisko priekšmetu izgatavotāji un citi tamlīdzīgie senatnes brīnumdari – tie visi ir teju vai galvenie personāži Ziemeļeiropas tautu folklorizētajos vēstījumos. Arī citviet pasaulē apritē joprojām ir leģendas par punduriem kā šo zemju pirmajiem apdzīvotājiem, kuri vēlāk līdz ar cilvēku uzrašanos piekāpušies, it kā pilnībā bez pēdām pazūdot, visbiežāk, pazemē. Un pētniekus vienmēr interesējuši jautājumi: kāpēc saistībā ar to viss lielākoties sakoncentrējies tieši Eiropas ziemeļu daļā, ko apskalo Ziemeļu Ledus okeāns?
Seno īru punduru pirmtauta
Viena no senākajām Eiropas tautām ir ķeltu īri, kas savās leģendās saglabājuši vēstījumus par noslēpumainām ziemeļu salām, kuru iedzīvotāji dēvēti par tuatu–de–danann jeb “Dievietes Danu Ciltis”. Sena sāga vēstī, ka šai tautai bijusi labi pazīstama burvestība, maģija, druīdisms un visi iespējamie viltības paveidi un šie ļaudis zinības un velnišķīgās prasmes esot apguvuši visaptverošās smalkuma niansēs. Esot zināms, ka četrās savās galvenajās pilsētās – Faliasā, Goriasā, Muriasā un Findiasā – viņi sasnieguši “visdziļāko noslēpumu dzīles” un izgatavojuši maģiskos priekšmetus, kurus atnesuši sev līdzi, kad pārcēlušies uz Īrijas zemēm. Šīs ziemeļu salas jeb tā dēvētā “Iruatas zeme” esot atradusies kaut kur ziemeļos, netālu no Skandināvijas, un parastajiem mirstīgajiem tā bijusi pilnībā nepieejama.
Viduslaiku izdevumā “Īrijas iekarojumu grāmata” aprakstīts, kā īru zemē ieradusies tauta tuata–de–danann un to jau kopš paša sākuma pavadījušas dīvainas kataklizmas: dūmi un tvans ieskāvuši visas apkaimes zemes un debesis, lai gan vēlāk tapušās leģendas jau precizējušas, ka patiesībā atnācēji pēc piestāšanās īru zemes krastā vienkārši esot sadedzinājuši savus kuģus. Tomēr pamatā spēkā ir uzskats, ka tuata–de–danann uzradusies “no dūmu pilniem mākoņiem”.
Un šie viedie, salīdzinoši ļoti maza auguma, tomēr allaž jauneklīgie un visādi citādi lieliskie ļaudis jaunajā zemē sākuši valdīt, pielietojot burvestības un dažādas zinības, kā dēļ šo laiku mēdz dēvēt arī par Īrijas zelta laikmetu. Tuatu–de–danann vēlāk izdzinusi cita pa jūru atnākusi tauta, un tad pēdējie izdzīto pārstāvji esot aizgājuši pazemes pasaulē “zem laimīgajiem pakalniem, lai tur dzīvotu mūžīgi”. Un tur viņi dzīvojot vēl aizvien – savās alās un burvju kurgānos jeb sidos. Īrijā ļaudis joprojām godā savu “pakalnu tautu”, kas gan, tiesa, gadu gaitā kļuvusi pamatā par folkloras personāžu – sidos mītošie iemītnieki pārvērtušies vienkārši daudzskaitlīgā “mazo cilvēciņu” ciltī, kas apdzīvo Īrijas zemju klusākos nostūrus. Un, zinot, ka sidos mīt šie “mazie cilvēciņi”, īri ne tikai neuzdrošinājās sagraut vai pat mēģināt izlaupīt, bet allaž izvairījušies tiem vispār pietuvoties. Kopumā visā Britānijā, kur dīvaini kroplīgā veidā sajaukušās ķeltu, vācu un skandināvu kultūras, spēkā tomēr ir arī gluži atsevišķs, pamatiedzīvotājiem pašiem savs vēstījums par punduriem.