Kopš nesena laika faktiski jau vairākus gadsimtus nepārejošā Krievijas un Eiropas pretstāve un izmisīgie mēģinājumi kaut kādā veidā vienam otru apkarot ļoti cieši pietuvojusies iespējamajam kodolkaram, par kuru vairākumam cilvēku ir pilnībā skaidrs, ka tas nevienam nenesīs nekādu labumu, nepiešķirs jelkādas priekšrocības vai iespējas norādīt, kurš te ir galvenais visa noteicējs. Un tas katrā ziņā atkal devis iemeslu kārtējo reizi palūkoties uz skarbo faktu, kas pauž, ka cilvēce ir ne tikai unikāla, bet vienlaikus arī absolūti trausla parādība, kuras eksistence praktiski var izbeigties jebkurā mirklī. Iespējams, pat neatgriezeniski. Tiesa, kodolkaram šajos scenārijos nav ierādīta pat ne galvenā loma...
Vēlreiz mazliet par pārspīlētajiem apdraudējumiem
Joprojām gan ir spēkā viedoklis, ka tieši cilvēks būs tas, kurš iznīcinās pats sevi un vienlaikus arī visu dzīvo vismaz uz Zemes, un to šis cilvēks varētu paveikt ar pašiznīcinošu kodolkaru. Kopš nesena laika šim scenārijam vēl piepulcināta arī tā dēvētā klimatiskā apokalipse, par kuru virkne pētnieku pauž, ka antropogēnie jeb šā paša cilvēka darbības rezultātā tapušie izmeši varot izraisīt nekontrolējamu siltumnīcas efektu, kā rezultātā izžūs visi planētas okeāni un tad viss dzīvais uz Zemes aizies bojā. Un burtiski pēdējā laikā šim komplektam pievienojies arī drauds par mākslīgo intelektu (MI), kas, kā to paredzējis, piemēram, Īlons Masks, agri vai vēlu neizbēgami iznīcināšot vismaz pats savu radītāju – cilvēku.
Taču, par spīti ieinteresēto aprindu vispārējam spiedienam, visaptverošai korupcijai un tostarp arī gluži personiskiem draudiem, vēl tomēr ir pietiekami liels daudzums vairāk vai mazāk godprātīgu pētnieku, kuri visus iepriekšminētos faktorus saistībā ar cilvēka spējām tomēr uzskata par krietni vien pārspīlētiem. Tā, piemēram, daudzi min praktiski nekur lāgā neizskanējušo faktu, ka kodolkarš jau būtībā esot noticis – dažādos avotos, protams, minēti dažādi un atšķirīgi konkrētie skaitļi, taču kopumā varot uzskatīt, ka tikai kodolizmēģinājumos vien līdz iepriekšējās desmitgades beigām uzspridzinātas jau vismaz 2400 atombumbas, un tas esot teju vai tikpat daudz, cik tieši šodien tā dēvētajā pirmajā triecienā varētu laist lietā ASV vai Krievija. Šo jau notikušo sprādzienu kopējā jauda sasniegusi vairākus simtus megatonnu, kā rezultātā vajadzētu arī pietiekami lielā daudzumā būt notikušai visu dzīvo uz planētas iznīcinoša radionuklīdu daudzuma izmešanai. Bet...