Austrāliešu filoloģe no Jaunanglijas universitātes Luīze Noubla grāmatā “Medicīniskais kanibālisms agrīno jauno laiku angļu literatūrā un kultūrā” veikusi pārsteidzošu atklājumu – vairāku simtgadu laikā ar maksimuma virsotni 16. un 17. gadsimtā daudzi sevi joprojām par ļoti “civilizētiem” uzskatošie eiropieši, turklāt ieskaitot arī karaliskās personas, garīdzniekus un zinātniekus, regulāri lietojuši dažādus līdzekļus, kas satur cilvēku kaulus, asinis un taukus – pamatā kā medikamentus.
Gluži oficiāla medicīniskā paradigma
Vārdu sakot, jautājums tad esot bijis nevis par to, vai vispār var ēst cilvēka miesu, bet gan par to, ko tieši no tās vajag apēst.
Viena no pirmajām atbildēm bija ēģiptiešu mūmija, kuru sasmalcināja un pārvērta dažādās uzlievēs. Drīz sekoja arī citi izejmateriāli. Piemēram, galvaskauss kalpoja kā viena no izplatītākajām sastāvdaļām, kuru lietoja saberzta pulvera veidā. Esot konstatēts, ka zinātnes par smadzenēm pionieris Tomass Villiss 17. gadsimtā vārīja dziru pret apopleksiju jeb asiņošanu, kuru veidoja pulverī saberzta cilvēka galvaskausa un šokolādes maisījums. Savukārt Anglijas karalis Čārlzs II dzēris tā dēvētos “Karaliskos pilienus”, kas arī faktiski bija spirtā izšķaidīts saberzta cilvēka galvaskausa pulveris.
Un, izrādās, pat virs aprakta galvaskausa augošs ķērpis, ko dēvē par usneju, kļuva par ļoti vērtīgu piedevu, jo valdīja uzskats, ka tā pulveris spējot apturēt deguna asiņošanu un arī epilepsiju. Cilvēka taukus izmantoja nolūkā ārstēt dažādas ādas slimības. Piemēram, vācu ārsti mēdza izrakstīt tādiem taukiem piesūcinātus apsējus, ar kuriem it kā labāk sadziedēt brūces. Savukārt cilvēka tauku ieziešanu ādā uzskatīja par tā laika vislabāko metodi cīņai ar podagru.
Vēstīts, ka cilvēka asinis centās pagatavot, cik nu vien iespējams, svaigas, jo valdīja uzskats, ka tad tajās vēl saglabājas organisma dzīvinošais spēks. Protams, šāda prasība šo izejvielu padarīja grūti pieejamu, taču katrā ziņā ne jau nu pavisam nepieejamu. Leģendārais Paracelzs 16. gadsimtā uzskatīja, ka asinis vienkārši var dzert, savukārt kāds no viņa mācekļiem nāca klajā ar piedāvājumu šādai ikdienas dzeršanai regulāri ņemt asinis tikai no dzīva organisma. Nav iespējams apgalvot, ka tā bijusi vispārizplatīta prakse, un trūcīgākie ļaudis, kuri nevarēja iegādāties aptiekās pārdotos apstrādātos sastāvus, bija spiesti izmantot kanibāliskās medicīnas piedāvājumu, proti, bieži apmeklējot publiskās nāvessodu izpildes, kur par nelielu samaksu varēja iegādāties tasīti vēl siltu nesen nogalinātā cilvēka asiņu...