Balstoties neapšaubāmi pārbaudītu avotu informācijā, ir gluži skaidri zināms: agrākos laikos bija iezemiešu ciltis, kam patika apēst vienai otru. Tagad dzīvojam laikā, kad šāds paradums it kā izgājis no modes. Tomēr uzkrājušies nostāsti par gadījumiem, kad vēl gluži nesenā pagātnē iezemiešu kanibālu rokās nonākušie baltie misionāri kļuvuši par aizvēsturisko tradīciju upuriem. Tagad gan daudzas ciltis publiski nožēlo savu cilvēkgaļu labprāt ēdušo senču grēkus, lai gan – vai patiešām cilvēkēšana pilnībā izskausta arī mūsu dienās?
Nesekmīgais kristiešu misionārs
1867. gadā Londonas misionāru biedrības svētais tēvs Tomass Beikers ieradās Navatusili salā, un viņu virzīja viscēlākie kristietības ieviešanas nolūki. Līdzīgi daudziem angļiem viņš gandrīz neko nezināja par iezemiešu tradīcijām un naivi iedomājās, ka pilnībā pi etiks ar tā dēvētā dievvārda spēku, lai visas noklīdušās dvēseles rātni nostātos uz vienīgā pareizā gaismas ceļa. Salinieki britu sludinātāju uzņēma ieinteresēti, tiesa, neviens gan nerāvās uzreiz pievērsties kristietībai. Tad Beikers nolēma kārtīgi izrunāties ar cilts vadoni, ierodoties pie viņa ciemos.
Cilts vadonis bija ietērpies nacionālajā tērpā, kas krasi disonēja ar stingrās formās ieturēto angļa uzvalku. Vadoņa matos bija redzama masīva ķemme. Visdrīzāk, tā bija atbilstošā tērpa detaļa, taču svētais tēvs nodomāja, ka vadonis ķemmi matu ērkulī laikam atstājis neuzmanības dēļ, tāpēc, kārtējo reizi viscēlāko jūtu vadīts, smaidot izņēma šo ķemmi un sniedza vadonim. Taču acumirklī dziļi aizvainotais vadonis pēkšņi sāka bļaut nelabā balsī, saskrēja iztapīgi ļaudis, novērtēja situāciju, sasēja sludinātāju un aizveda prom. Bet jau pēc brīža nesekmīgo misionāru nogalināja un viņa miesu tūlīt pat sadalīja, atdodot cilts locekļiem apēšanai. Izrādās, šajā ciltī pieskarties vadonim ir kategoriski aizliegts, tāpēc šāda aizlieguma pārkāpēju gaida neizbēgamais nāvessods. Cilts oficiālā mutvārdu leģenda par konkrēto britu sludinātāja apēšanu vēstī, ka viņš notiesāts faktiski pilnībā, pāri palikušas tikai “ārkārtīgi negaršīgās” pēdas...