Sams ir viltīgs, tam ir dzīvnieka uzvedība. Un tas spēks.
2022. gada BTA Latvijas čempionāta spiningošanā no laivām čempiona Imanta Tiltiņa uzvārds ir labi pazīstams tiem, kuri ķer zivis ar viņa tēva gatavotajiem mānekļiem. Imants neslēpj, ka jaunībā arī pats lodējis bļitkas, bet no volejbola bumbas kameras meistarojis tvisterus, ar kuriem divas sezonas veiksmīgi ķēris asarus un līdakas. Savukārt sporta makšķerēšanai pievērsies, kad cope parastā jeb praktiskā, kā nu katrs makšķernieks to dēvē, vairs nedeva tādu adrenalīna devu kā sacensības, kur piedalās tāda līmeņa profesionāļi kā viņš.
Tu esi makšķernieks otrajā paaudzē vai trešajā?
Trešajā. Vectēvs copēja, tēvs un es arī. Un arī mans septiņgadīgais dēls makšķerē.
Kā tavas copes gaitas sākās?
Pie mājas bija dīķītis, ar bambusa makšķeri ķēru karūsiņas. Pēc tam pirmā reālā cope, ko atceros, notika uz Lubāna ezera ledus. Tas bija kādā 1985. gadā.
Tad vēl bija kārtīgas ziemas.
Jau oktobra vidū bija uzsalis caurspīdīgs ledus. Atceros, trīs kilometri bija jāiet līdz copes vietai – salai ezera vidū, kur ar bļitku vilkām foršus astoņsimtgramīgus asarus. Zini, sīkajam tas bija kārtīgs piedzīvojums, riktīgi paņēma.
Sīkajam tādus bezmaz vai ar fizisku piepūli vajadzēja vilkt laukā.
Bija saulaina diena, silts, zivju bija tik daudz, ka tās nebija kur likt, kastes bija pilnas, tāpēc likām tās pufaikās.
Ezera zivju resurss tolaik bija ļoti liels. Man šķiet, ka 1981. gadā tur uzbūvēja slūžas, ezeram apkārt uzbūvēja dambi, un asari bija savairojušies nejēgā, kā jau visos seklajos ezeros.
Tā ir mana spilgtākā bērnības atmiņa, atskaitot dīķīšus ar karūsiņām. Madonas novadā jau ir daudz visādu ezeriņu, tolaik galvenokārt ķēru baltās zivis – raudiņas. Uz mīklu, slieku, baltmaizi. Kad sāku meistarot pirmos mopēdus, sāku dragāt uz Aivieksti, kas atradās 15 kilometrus no mājām. Ar riteni arī esmu braucis, bet vairāk ar mopēdu.
Ar mopēdu var atvest vairāk.
Ir bijis tā, ka tie 15 kilometri ir teju jānoskrien, stumjot mopēdu. Bija viens gadījums. Man tad bija 12 gadi, braucām ar mopēdiem uz Aivieksti, un biju uzvilcis tēva garos gumijniekus, kas bija vairākus izmērus par lielu. Mopēds, ko dēvēju par šmirģeli, bija jāiestumj. Tas bija Rīga-13. Bez pedāļiem, palikušas tikai asis. Skrienu, gumijnieks aizķeras, pa vīli pārplīst, pats uz mutes. Kaut kā tomēr izdevās mopēdu piešķilt, bet vēlāk tas atkal sāka slāpt. Atceros, ka toreiz zibeņoja, un ceļu līdz Aiviekstei gandrīz noskrēju, stumjot mopēdu. Tajā copes reizē uz gruntsmakšķeri noķēru 10 kg samu. Atpakaļ arī skrēju, tikai nu jau ar samu mugursomā. Jo mopēds ik pa laikam te pielēca, te noslāpa.