Aizšķirot pēdējās Anšlava Eglīša romāna "Pansija pilī" lappuses pirms vai pēc jaunās filmas ar tādu pašu nosaukumu skatīšanās, ir vērts apzināties, ka esat ieskatījušies pagātnē. Nekā no tā vairs nav.
Tā ir vieta, kas reiz bija bijušas Anšlava Eglīša vecāku mājas, turklāt nevis mantotas, bet dāvinātas 1922. gadā, kad jaunās Latvijas valsts vadītāji veica agrāro reformu, kas paredzēja piļu, muižu, pusmuižu un tām piederošo zemju sadalīšanu Latvijas valsts pamatiedzīvotājiem latviešiem. Tātad, no Inciema muižas īpašnieku skatpunkta, ēka kļuva par viņu pagātni tai pašā brīdī, kad Eglīšu ģimenei par tagadni un nākotni.
Ja ticēt avotiem, tad Anšlava vecāki Viktors un Marija Eglīši ierodas pusnopostītā ēkā, kurā bijušo godību cauri Pirmā pasaules kara gadiem centies nosargāt bijušais sulainis – vecais Mārtiņš – un piemājojuši daži dzīves pabērni, kas veselības vai gadu dēļ neierakstās jaunās valsts jauncelsmes trauksmainībā.
Tālab varam teikt, ka Viktors Eglītis saņem dāvanā no valsts ne tikai muižu, bet arī iemītniekus, pret kuriem jūt atbildību un par kuriem to uzņemas.
Pilsētnieki atpakaļ laukos
Viktors Eglītis ir rakstnieks, tulkotājs, skolotājs. Marija Eglīte, dzimusi Stalbova, ir skolotāja, tulkotāja un mūziķe. Uzreiz jāpiebilst – viņa aktīvā vai mazāk aktīvā formā jau gadiem cieš no tobrīd grūti ārstējamās tuberkulozes. Kaut arī inteliģences redzamāko pārstāvju intelektuālais ieguldījums jaunajā Latvijas valstī tiek augstāk novērtēts nekā atjaunotajā Latvijas valstī, muiža, kuras istabu skaits jau tāpēc vien ir ievērības cienīgs, ka nav precīzi nosakāms (cipars svārstās no 18 līdz 32), ir drīzāk apgrūtinājums nekā dāvana, jo visos smagajos muižas uzkopšanas un iekopšanas darbos nākas iesaistīties arī pašiem saimniekiem.
Marijas dzīvē tie ir nepilni četri gadi līdz viņas pāragrajai nāvei 1926. gada vasarā, ko fiziskā pārpūle drīzāk veicina nekā aizkavē. Pēdējo ziemu un pavasari viņa pavada bez Anšlava klātbūtnes un palīdzības, jo 19 gadus vecais dēls atrodas Leizenes sanatorijā Šveices kalnos – arī viņam ir atklāta tuberkuloze.
Muižas īpašnieki Eglīši nevar atļauties ārstēt divus, un vecāki, protams, izlemj par labu Anšlavam.
Ģimenē ir vēl viens dēls – pusaudzis Vidvuds. Paradoksāli, ka Viktors un Marija, abi auguši kā pastarīši savu vecāku ģimenēs Madonas pusē, aizvadīti pasaulē skoloties, dzīvot pilsētnieku dzīvi un nodarboties ar mākslu, paši pret savu gribu pusmūžā nonāk atpakaļ laukos un spiesti domāt, kā labāk apsaimniekot piemuižas zemi un vai viesnīcas "bizness" ir vai nav produktīvs risinājums.
Kāpēc 1962. gadā?
Romāns "Pansija pilī" top 1962. gadā, laikā, kad par pagātni kļuvusi ne tikai Inciema muiža, bet arī neatkarīgā Latvijas valsts. Anšlavs Eglītis tobrīd jau desmit gadus ir nodzīvojis Pasifika Palisadēs, Losandželosas piepilsētā ASV. Par tēva arestu un nāvi 1945. gadā viņš uzzina drīz pēc Otrā pasaules kara beigām.
![Daudzsēriju filma "Pansija pilī".](https://media.lasi.lv/media/cache/gallery__jpeg/uploads/media/image/202312191446056581908d83234.jpg)
Vidvuds dzīvo Rīgā, ar dievpalīgu nav ticis nedz arestēts, nedz sodīts, tikai pieskatīts no čekas puses, tālab uz Inciema pusi pat nerādās un arī saziņa ar Amerikā dzīvojošo brāli notiek ar trešo personu starpniecību, korespondencē lietojot otros kristītos vārdus – Leons (no vārda Ļevs) un Manfrēds. Tikai 1989. gadā