"Noslēpumainā nāve Smiltenes mežos", "Latvijas Avīzes" 2015. gada 7. janvāra numura publikācija.
Pirms pusotra gada – 2013. gada 28. maijā – Smiltenes nomalē, Mežoles ielā, pazuda 35 gadus vecais Juris Kalācis. Viņu atrada tikai 10. jūlijā karājamies egles zarā aptuveni kilometru no mājām, kur pēdējoreiz redzēts dzīvs, un simt metrus no ceļa, kas pa Mežoles ielu ved Pleskavas šosejas virzienā.
Jura māte Ausma Kalāce, kura jau desmit gadus dzīvo un strādā Īrijā, uzskata, ka dēls nav izdarījis pašnāvību pakaroties, bet ka viņs iepriekš nogalināts un pēc tam pakārts. Māte tur aizdomās radiniekus, kuriem, viņasprāt, esot kas zināms, bet, ja nu tomēr ne, tad aizdomās turami vairāki citi. Taču Valkas policija un Vidzemes tiesas apgabala prokuratūra slepkavības versiju neatbalsta. Tikai Jura mātes kategoriskie iebildumi neļauj šo lietu slēgt.
Noraida domu par pašnāvību
Nesastopot cerēto pretimnākšanu izmeklējošās iestādēs, māte kopā ar advokātu meklē palīdzību pie žurnālistiem. Kādi ir viņas pārmetumi policijai un argumenti par labu slepkavībai? Mūsu sarunā gan ir ļoti daudz emociju (kas ir saprotami), tiek minēti vairāki desmiti cilvēku, kuri kaut kādā veidā dzīvē bijuši pazīstami ar Juri un kuri varētu būt bijuši saistīti ar slepkavību. Izmeklētājai tiek pārmesta laika vilcināšana un pierādījumu nenostiprināšana. Tiek meklēta un atrasta radniecība, draudzība starp Jura māsīcas radiem un atsevišķiem vietējiem policistiem, kas tādējādi it kā liecinot par interešu konfliktu policijā. Tiek minēti cilvēki, kas esot draudējuši Jura bērniem. Ausma Kalāce atceras senus konfliktus, kas varētu būt bijuši par pamatu slepkavībai. Kāda automašīna esot sekojusi, kad viņa pārmeklējusi tuvējo apkārtni 9. jūlijā un iegriezusies tieši tajā meža ceļā, kur nākamajā dienā atrasts Jura līķis. Sieviete uzskata, ka morgā dēla līķis apgānīts, lai viņa to nevarētu atpazīt. Arī Jura māsa, kas dzīvo Īrijā, uzskata, ka brālis noslepkavots un esot aizdomas par iesaistītiem vairākiem cilvēkiem.
“Juris bija kārtīgs un apsviedīgs dēls. Grasījās braukt uz Vāciju, kur bija sarunājis darbu. Astoņus gadus nostrādāja celtniecībā Īrijā, darbojās arī ar mežiem Karēlijā, kur draugs palika parādā 29 tūkstošus eiro, pats arī kaut kādu naudu pazaudēja. 2012. gadā atgriezās Latvijā, dzīvoja pie radiem, pēdējās liktenīgās dienas – Smiltenē pie māsīcas un brālēna, kuru māja atrodas viena otrai pretim pāri ielai. Mēs bieži sazvanījāmies. Arī 27. maijā centos dēlu sazvanīt, bet neveiksmīgi. Tad negaidot Juris pats piezvanīja: “Mammu, tev dēla vairāk nav. Man atlicis dzīvot trīs stundas…” Saruna pārtrūka. Sazvanīt varēju tikai Jura māsīcu un arī brālēnu, kurš teica: “Mēs esam lieli cilvēki, paši tiksim galā!” Pēc tam tajā naktī vairs nevienu nevarēju sazvanīt. Kad uzzināju, ka dēls pazudis, zvanīju, rakstīju uz policiju un 7. jūnijā devos uz Latviju. Par notikušo tika ierosināts kriminālprocess, bet sajūta tāda, ka tiek darīts viss, lai patiesība neatklātos. Jura brālēns un māsīca ar mani vairs nerunā. Uzskatu, ka notikusi slepkavība uz naida pamata, varbūt kāds parādnieks iejaukts. Tā kā pret mums ir pretdarbība, mūsu versiju par slepkavību notur tikai eksperta atzinums. Dabu piemānīt nevar!” stāsta A. Kalāce, kura kategoriski noraida versiju par pašnāvību.
Biologs: līķis ticis pārvietots
Tas gan nav tiesu eksperts, bet Latvijas Universitātes Bioloģijas fakultātes asociētais profesors, Dabas aizsardzības pārvaldes un zinātnes padomes eksperts Voldemārs Spuņģis, kuru sameklēja māte ar advokātu. V. Spuņģis gan ar mani atteicās runāt, taču ekspertīzē lasāms, ka profesors septiņas dienas pēc Jura līķa atrašanas veicis kukaiņu ievākšanu un augsnes analīzi notikuma vietā un pēc 16 dienām apskatījis arī pašu līķi.
Profesora slēdziens liecina, ka Juris nav miris, pakaroties egles zarā. Nav konstatēti kukaiņi – primārie līķa sadalītāji meža biotopos. Toties uz līķa atrasti līķmušas Lucilia sericata kāpuri un pupāriji, kas nekad nav sastopami mežā. Tas liecinot, ka līķis pārvietots. Augsnē zem līķa atrasta sinantropā faraonskudra Monomorium pharaonis, kas apdzīvo tikai cilvēku mājokļus, tas liecinot, ka līķis atradies apdzīvotā vietā (vēlāk man gan cits dabas pētnieks iebilst, ka minētās mājokļu skudras varēja atnest pašnāvnieks pats vai cilvēki, kas notikuma vietā ieradās pie līķa). Kādas sieramušas Stearibia nigricans attīstības stadija liecinot, ka līķis notikuma vietā bijis ne agrāk kā 26. jūnijā. Ja līķis pie koka būtu atradies kopš 28. maija, tam jau būtu vajadzējis siltajā laikā mumificēties, bet, tā kā tas nav noticis, tas kādu laiku atradies zemākā temperatūrā.
Jāpiebilst, ka profesors ekspertīzes veicis, kad notikuma vietā līķa sen vairs nebija, tas atradās morgā. Bet vai viņa secinājumus ignorēs? Ja lieta nonāktu līdz tiesai un V. Spuņģis pierādītu, ka viņa ekspertīze ir zinātniski pamatota, to varētu ņemt vērā.