Labas ganības sākas ar labu zālāju. Visideālāk, protams, ja tas ir sēts, speciāli domājot par aitām. Tādās ganībās būs gan proteīnaugi, gan stiebrzāles. Aitas ir čaklas ēdājas, tomēr tās nevar pielīdzināt mauriņpļāvējam, kā dažs labs iedomājas.
Aitas neēd visu pēc kārtas
Kā pirmās no ganībām pazudīs zemās lapainās apakšzālītes, aitām ļoti garšos koku atvases, lapas vai to mīkstās galotnītes. Tomēr aitas neparko neēdīs nātres, dadzi, zirgskābenes un augus, kuriem ir asas lapas vai dzelkšņi. Iesprukušas dārzā, tās dzīvus atstās rabarberus, peonijas un kartupeļu lakstus.
Aitas vislabāk izmanto zāli, kas ir 10–15 cm gara. Tikko tā sāk stiebroties, tā aitām pazūd interese par zāles koksnaino daļu – garo stiebru ar vārpu galā. Šā iemesla dēļ ļoti ieteicams būtu ganības pēc noganīšanas appļaut. Tas veicina zāles atjaunošanos un intensīvāku augšanu, jo tai nav jānogatavina sēklas. Īpaši svarīgi ganības appļaut karstā laikā, jo sacerojusies zāle labāk pasargā zemi no izžūšanas un tāpēc ganības ir leknākas.
Ganību maiņa
Viena no svarīgākajām lietām aitu ganīšanas sezonā ir regulāra ganību maiņa. Laukus būtu vēlams sadalīt mazākos aplokos, nevis ļaut aitām brīvi klīst vairāku hektāru plašā teritorijā, kamēr tās apēd tur augošo zāli. Ļoti iespējams, ka visu zāli tās nemaz nespēs apēst, jo, kamēr ganīsies vienā stūrī, otrā tā atkal būs ataugusi.
Aploka lielums, protams, atkarīgs no aitu blīvuma aplokā un ganību zāles kvalitātes. Ja aitu ierobežotajā aplokā būs pārāk daudz, tās zāli noēdīs pāris dienu laikā, būs nervozas un intensīvāk centīsies izlauzties. Toties pārāk lielās ganībās tās paspēs pārstaigāt visu teritoriju, vienmērīgi nosējot lauku ar saviem ekskrementiem, bet nespēs zāli kvalitatīvi apēst, tā pāraugs un sagādās lieku darbu saimniekam, kam tās būs jāappļauj.
Tāpat kā jebkurš dzīvnieks arī aitas ir lielisks parazītu pārnēsātājs, tāpēc, ļaujot aitām klīst pa lielām ganībām, jūs pakļaujat savu ganāmpulku parazītu invāzijai. Proti, aita ar zāli uzņem parazītus (tie mīt jebkurā augsnē un, pakāpjoties uz zemākajiem zāles stiebriem, pacietīgi gaida savu saimnieku). Aitas ķermenī parazīti sāk savu vairošanās ciklu – izdēj kūniņas, kas ar fekālijām tiek atkal izkaisītas ganībās. Kad jaunā parazītu paaudze no kūniņām izšķīlusies (tas notiek apmēram divu nedēļu laikā), tiem nav ilgi jāgaida uz savu saimnieku, jo atkal nāk aita, kas mīļuprāt zālīti kopā ar parazītiem apēd. Regulāri mainot aplokus un nepieļaujot atkārtotu ganīšanu tajā pašā vietā agrāk kā pēc 3–4 nedēļām, iespējams kontrolēt un pat samazināt parazītu izplatību, jo, izšķiļoties no oliņām un laikus nesagaidot savu saimnieku, daļa parazītu iet bojā.